Rusia a fost multă vreme inaccesibilă pentru restul lumii.
Acum granițele deschise îi dezvăluie secretele.
În inima ei e un loc plin de surprize.
Siberia.
Nu e doar o pustietate înghețată, ci și o regiune cu faună diversă,
de o frumusețe precară și cu animale pe cale de dispariție.
Animalele și pământul din acest loc sunt uimitoare.
Aceasta e Siberia.
SĂLBATICA RUSIE SIBERIA
De 70 d ori mai mare decât Marea Britanie și cu o populație dublă,
Rusia e una din cele mai mari regiuni sălbatice din lume.
Se întinde pe 10.000 kilometri, adică pe aproape jumătate din glob.
Siberia ocupă aproximativ 10% din suprafața totală a uscatului planetei.
Deși e sinonimă cu gerul,
în anumite părți temperaturile pot atinge 40°C.
Dar, când vine vorba de Siberia, ne gândim la zăpadă.
Aici, iernile sunt foarte grele.
Toată Siberia e acoperită de zăpadă din noiembrie până în februarie.
Uneori, stratul de omăt ajunge și la 80 cm grosime.
Viața merge mai departe și în timpul iernii
doar că atunci animalele de aici se descurcă mai greu.
Corbii salută venirea dimineții,
dar lupilor cu blana lor groasă, nu le pasă de frig.
Aceste animale sociabile trăiesc și vânează în haite,
haite care în vremurile bune, pot număra peste 30 de indivizi.
O haită mare domnește pe un teritoriu de până la 13.000 kmp,
adică de cinci ori mai mare decât Parisul.
Lupii sperie un șoim care, la rândul său, sperie corbii.
Se pare că cei 13.000.000 kmp ai Siberiei nu sunt de ajuns pentru toată lumea!
Urletul strânge haita, vestindu-i pe ceilalți lupi să stea deoparte.
Urletul poate fi auzit și de la zece kilometri.
Mirosul lor fin îi ajută să găsească hoituri sau prăzi vii.
Fiecare lup poate mânca 9 kg de carne și parcurge până la 200 km pe zi.
Lacul e înghețat. Lupii mănâncă gheață pentru a-și potoli setea.
În nordul Siberiei e Iakuția, o regiune idilică și pitorească.
E și cel mai friguros loc din emisfera nordică.
Aici, temperaturile pot scădea și până la -70°C.
Caii iakuți iau iarna în piept.
Pentru a supraviețui iernilor grele, încearcă să se miște cât mai puțin.
Sapă în zăpadă cu copitele lor grele, dezgropând iarba înghețată.
În martie, multe iepe mănâncă pentru doi.
Vor făta în mai sau iunie, când vremea se va îndrepta.
Un mascul dominant se va împerechea cu mai multe iepe.
În timp, au dezvoltat o piele groasă și o blana deasă, care îi apără de frig.
Grăsimea acumulată peste vară le dă energie în lunile de iarnă,
dar nu toți caii vor supraviețui.
Departe în nord, un alt animal luptă să supraviețuiască.
Cocorul alb siberian, o pasăre foarte rară, aflată pe cale de dispariție.
Mai trăiesc doar 3.500 de cocori în lume
și numai patru în vestul Siberiei.
Perechile ce fac pui sunt valoroase.
Își petrec miezul iernii în China și apoi zboară aproape 5.000 kilometri,
pentru a se înmulți în tundra rusească, izolată și sălbatică.
Fiind puține păsări, monogamia lor face ca partenerii să fie greu de găsit.
După ce formează o pereche, ambii părinți își cresc puii.
Femela depune două ouă, dar doar un pui va supraviețui.
Odată cu micșorarea locurilor de iernat, le scad și șansele de supraviețuire.
În altă parte, animale timide se ascund în umbra pădurilor.
Cu fața lui de cangur și dinții ca de vampir,
moscul își croiește drum prin pădure în căutare de licheni.
Doar masculii au asemenea colți în loc de coarne.
Lungimea lor crește odată cu vârsta animalului.
Dar celălalt capăt al moscului e și mai interesant.
Glanda moscului mascul produce un parfum irezistibil pentru femele
și pentru fabricanții de parfumuri.
Deși femelele au mirosul slab, moscul reușește să le atragă.
Din cauza afacerilor cu mosc, numărul căprioarelor a scăzut foarte mult.
Doar două treimi dintre femele fac pui în fiecare an
așa că populația se reîntregește încet.
După ce se hrănește, moscul rumegă.
Regurgitează mâncarea și o mestecă din nou, pentru a o digera.
Deși moscul pare relaxat, e atent la ce se întâmplă.
Într-o poiană vecină, corbii trag foloase de pe urma morții unei iepe gestante.
Pot curăța carnea până la os, cu ciocurile lor ascuțite.
De obicei, corbii trăiesc în stoluri și sunt feroce și inteligenți.
Pot scoate peste 30 de sunete diferite,
dar urletul lupilor îi sperie chiar și pe ei.
Cum lupii nu hibernează, caută de mâncare în permanență.
Toamna și iarna, haitele se mută din loc în loc, în căutarea hranei.
Ghidați de mirosul lor fin, vânează, fură sau mănâncă hoituri.
Fac orice e nevoie pentru a-și umple burțile.
Lupii înfometați atacă prada atât de feroce încât se sperie și între ei.
Pentru păsări, a sosit vremea distracției.
La fel ca mamiferele, păsărilor le place să se joace, iar corbii se prostesc destul.
Își permit. Corbii adulți nu au dușmani naturali.
Acum se curăță rapid de zăpadă și sunt gata.
Sau aproape gata...
Taigaua, pădurea nordică de conifere, acoperă Siberia.
E cea mai mare pădure din lume, întinzându-se pe 7.000.000 kmp.
Partea ei nord-estică, Iakuția, pământul crescătorilor de cai,
ajunge până la cercul polar de nord.
Caii iakuți nu sunt singurele animale care hoinăresc pe aici.
Peste dealurile Iakuției trece o armată neobosită.
Reni.
Această turmă are 1.000 de capete.
Renii sau caribu sunt făcuți pentru frig.
Au păr conic, gol pe dinăuntru, ce ține căldura lângă corp.
Renii nu au venit aici întâmplător.
E o întâlnire anuală.
Iakuții sunt un popor străvechi,
ce a migrat spre nord, în această regiune, acum 700 de ani.
Majoritatea stau acum la oraș,
dar 400.000 dintre ei încă duc o viață de păstori nomazi.
Trebuie să ajungă pe pășuni noi înainte de topirea zăpezii,
altfel vor fi prinși în capcana apelor.
Vara, renii trebuie să se îngrașe pentru a rezista pe perioada iernii.
Mai-marele tribului le dă sare, o delicatesă ce-l face foarte iubit.
Dar e periculos să meargă printr-o pădure de coarne de ren.
După ce duc renii la adăpost, păstorii sărbătoresc...
...mâncând un ren.
Încep cu limba renului.
Precum vitele în alte părți ale lumii, renii sunt o parte importantă a stilului de viață al iakuților.
Toți depind de ei.
Renii dau hrană, haine, piele și multe altele.
Renii liberi hoinăresc mai mult decât orice alt animal terestru,
circa 5.000 kilometri anual
și pot alerga cu o viteză de până la 80 km/h.
Vara pot forma turme de zeci de mii de capete.
Dar iakuților le ajunge și această turmă mică.
Primăvara, când se încălzește afară, râurile încep să se dezghețe.
Păsările acestea leneșe folosesc bucățile de gheață pe post de barje.
Rațele sunătoare, ochi-auriu, pot pescui în spărturile din gheață.
În curând, ies la pescuit în forță.
Dar ele nu sunt singurele care înfruntă apele reci.
Cufundacii negri se scufundă după gândaci și crustacee.
Păsările se adună în părțile dezghețate ale râului.
Acum revine la viață și un amfibian foarte rezistent.
Salamandra siberiană.
Grație unor compuși din sânge
salamandra supraviețuiește și la -40°C.
Poate rămâne înghețată ani de zile. Când se dezgheață, e ca nouă.
Se îndreaptă spre apă, unde se va împerechea și va depune ouă,
înainte de a îngheța din nou, în următorul sezon.
Salamandra siberiană e una dintre puținele specii din lume
ce poate supraviețui unui asemenea îngheț.
La 150 kilometri distanță, în stepele sudice,
peisajul se schimbă radical.
Câmpii asemănătoare celor africane iau locul pădurilor de pin.
Aiic, caii sălbatici aleargă liberi.
Caii împart regiunea cu mici grupuri de cămile
și cu ciudata gazelă cu gușă.
Pe vremuri, în Asia Centrală trăiau zeci de mii de gazele.
S-au împuținat din cauza vânătorii și a pierderii habitatului.
Rătăcesc prin câmpie, mâncând ierburi și tufișuri.
Când e în rut, gâtul masculului se umflă, de unde și numele.
O gazelă speriată țâșnește de lângă dușman cu 60 km/h.
Se strecoară cu ușurință prin gardul de la granița cu Mongolia.
În sud-vest, de-a lungul graniței de 3.400 km cu Mongolia,
terenul devine muntos.
Munții Altai se ridică spre ceruri până la 4.500 metri
și sunt de peste două ori mai lungi decât Alpii.
În acest mediu arid, măturat de vânt, trăiesc cele mai mari oi din lume.
Muflonii cântăresc circa 160 kg.
Sunt prețuiți de vânători pentru mărimea lor.
Masculul pare liniștit alături de haremul său.
Viața unui mascul alfa e grea chiar și în absența vânătorilor.
Apare un pretendent.
Creșterea coarnelor masculilor durează peste trei ani
și ajung până la 190 centimetri lungime
și cântăresc până la 20 kg.
Grupul de femele atrage atenția unui pretendent.
Masculul alfa nu e impresionat.
Tânărul va vedea ce înseamnă să fii mascul de top.
Pretendentul nu lovește cu forță, ci doar testează hotărârea masculului dominant.
Masculul alfa domnește peste un harem de 25 de femele,
iar nou-veniții așteaptă pe margine.
Acest berbec simte ocazia de a se împerechea.
Își răsfrânge buzele, adulmecând astfel feromonii din aer,
semn că o femelă e în călduri.
E pe aici, dar nu știe despre cine e vorba.
Își încearcă cele mai sexy mișcări dar fetele nu au chef.
În cele din urmă obține un premiu trecător.
Nu contează, în sezonul de împerechere va avea multe partenere.
El nu e singurul care recunoaște un lucru bun după miros.
Apar și alți pretendenți.
Încearcă să se furișeze când masculul alfa nu e atent.
Acesta își dă seama ce se petrece.
Gâtul gros absoarbe forța loviturii.
Creierul, aflat sub îmbinarea coarnelor, îi e protejat.
Masculul își apără drepturile și își mută haremul.
Dar unul dintre pretendenți nu se lasă așa de ușor.
Berbecii se pot ciocni la viteze de 100 km/h.
În cele din urmă, o ultimă lovitură indică sfârșitul luptei.
La venirea primăverii, în Siberia încep inundațiile.
De-a lungul mileniilor, apa a tăiat văi prin roci și păduri.
În sud-estul Siberiei, mare parte din ea ajunge
în al șaptelea lac cu apă dulce, ca mărime, din lume.
Are 636 km lungime și 80 km în cel mai lat punct.
Acesta e Lacul Baikal.
El conține 20% din cantitatea totală de apă dulce din lume.
Atât conțin toate cele cinci Mari Lacuri din America de Nord, la un loc.
Temperatura apei crește rareori peste 8°C
și locul nu e așa de îmbietor precum pare.
Asta nu le deranjează pe singurele foci de apă dulce din lume.
Focile de Baikal.
Nu se știe cum au ajuns în acest loc izolat.
E posibil să fi evoluat din focile inelate, acum 500.000 de ani,
când Oceanul Arctic era întins spre sud, până în Siberia.
După mii de ani de izolare, s-au transformat într-o specie nouă.
În mijlocul lacului se află insulele Ushkani.
Focile și-au făcut colonii aici, unde nu pot fi vânate de oameni.
După o baie, nimic nu se compară cu un loc uscat pe stâncile de pe mal.
Dar e greu să te urci pe ele doar cu ajutorul înotătoarelor.
Sub apă însă, focile sunt adevărate torpile hidrodinamice.
Înoată cu viteze de până la 25 km/h.
Cel mai vechi și mai adânc lac din lume, de peste 1.500 metri,
s-a format acum 20 milioane de ani,
când două plăci tectonice s-au îndepărtat.
Încă se mai îndepărtează, cu viteza de 6 mm pe an.
Colonia de bureți de aici seamănă cu un recif de corali.
Supraviețuiește și dacă lacul e acoperit de gheață.
60% din animalele din lac trăiesc doar aici.
Unele animale sunt mici,
dar altele pot crește foarte mult grație apelor bogate în oxigen.
Unele amfipode din lac pot ajunge la lungimea de 90 mm.
În adâncuri, viața și moartea se succed în liniște.
Melcii mănâncă un pește putrezit.
Alții se împerechează în apele reci.
La suprafață, lacul Baikal se pregătește de o invazie.
Vin tricopterele!
Larvele stau sub apă aproape un an,
apoi se transformă în adulți și își iau zborul.
Milioanele de musculițe atrag animale mult mai mari.
Muștele se împerechează frenetic pe malul lacului.
Urșii bruni vin să mănânce acest deliciu plin de proteine.
Muștele vor trăi doar o săptămână, așa că trebuie să depună repede ouă, în apă, înainte de a muri.
Timp de zece zile, urșii le caută, fie ele vii sau moarte.
Urșii consumă zilnic 40 kg de hrană
și muștele sunt un supliment plăcut la dieta lor vegetariană.
Mulți sunt atrași de acest deliciu efemer.
Dar, chiar și când sunt atâtea muște, cei mici cedează în fața celor mari.
Animalele prosperă în pădurile din jurul lacului,
dar o populație diferită prosperă și în mijlocul lacului.
La 1,5 km de țărm se află insula Olhom.
E cea mai mare dintre cele 25 de insule ale lacului.
E cam de mărimea Dubaiului.
Șerpii au reușit să traverseze apa și au populat insula.
Acest șarpe șoricar nu e veninos,
dar ține sub control numărul de rozătoare.
În ierburi, departe de stânci, o famiie de popândăi stă de pază.
Patru frați, în vârstă de trei săptămâni, au început să exploreze lumea.
Sunt la fel de vigilenți ca mangustele din Africa.
Sunt atenți chiar și când se hrănesc.
Când nu mănâncă ierburi, popândăii se curăță între ei.
Curățatul e important pentru ei, altfel insectele i-ar mânca de vii.
Blana lor e plină de căpușe și alte insecte.
Poate că totuși nu sunt chiar așa de drăguți...
Nu doar popândăii au probleme.
În lacul Baikal, trăiesc 100.000 de foci.
În curând, nu vor mai avea loc toate.
Sute de foci se înghesuie pe stâncile din jurul insulei.
Tremură pentru a se încălzi și caută pietre unde să stea la soare,
dar locul e strâmt.
Focile norocoase se înghesuie, dar asta nu înseamnă neapărat bucurie.
Curând, frustrarea le cuprinde pe toate.
Focile nu au dușmani naturali, așa că se luptă între ele.
Dar e mai bine să te bați pe piatră decât să încerci să te urci pe ea.
Acest loc exclusivist nu mai primește și alți oaspeți.
Seara, o pâclă rece acoperă lacul,
în timp ce rațele și urșii mănâncă ultimele tricoptere.
Urșilor bruni le place să iasă la vânătoare în zori sau la apus.
Au un miros foarte bun, adulmecând un leș de la peste 3 km distanță.
Nu sunt singurii cu această capacitate.
Două animale de pradă vor să obțină același hoit.
Dar un lup de 50 kg nu se va pune niciodată cu un urs de 500 kg.
Ajungând primul la pradă, lupul fură ce poate,
un os mare de la picior.
Dar face o greșeală oprindu-se să privească în urmă.
Din fericire, foamea ursului îl atrage către premiul cel mare.
În seara asta, amândoi au parte de pradă.
La sfârșitul lui august, vara se transformă în toamnă
și pământurile din jurul lacului încep să se schimbe.
Ciupercile cresc pe lemne moi și putrede.
Solul umed al pădurii, revine la viață.
Merișoarele și afinele se umflă.
E vremea recoltei.
Deși veverițele siberiene trăiesc pe sol, viața lor depinde de pini.
Una își umple săculeții din obraji, iar cealaltă așteaptă o ocazie.
Câștigătorul ia tot în lumea dură a celor care adună semințe de pin.
Veverițele trebuie să adune suficiente semințe și nuci
pentru a le ajunge toată iarna.
Fiecare va strânge câte 4 kg de hrană în vizuină,
transportată acolo în săculeții din obraji.
E o muncă grea, iar concurența te supraveghează mereu.
Dar nu veverițele siberiene adună cel mai mult.
Acest premiu revine coloniilor de furnici roșii.
Toate furnicile din lume cântăresc aproape cât toți oamenii la un loc.
Sunt o forță de temut.
Muncitoarele transportă în permanență resturi de mâncare.
Buburuza e doar una dintre cele 60.000 de insecte
prinse și cărate în mușuroi, în fiecare zi.
Când furnicile mărșăluiesc, celelalte insecte fug.
Coaja alunecoasă a mesteacănului va duce la moartea acestui gândac.
Furnicile îl copleșesc.
Îl udă cu acid formic ce-i străpunge armura.
Apoi îl dezmembrează și îl cară în mușuroi, bucată cu bucată.
În noiembrie, vârfurile îndepărtate se acoperă din nou cu zăpadă.
În curâd, va ninge peste tot.
În munții Saian, la 3.500 m înălțime, lângă granița cu Mongolia,
ibecșii siberieni caută hrană.
Supraviețuiesc mâncând ierburi de pe pantele mai însorite.
Unii dintre ei au altfel pofte.
Un mascul își inspectează grupul de femele.
Preludiul constă în 30 de minute de lovituri, mugete și urinat.
Când masculul alfa nu e atent, un pretendent tânăr, încearcă să intre cu forța în acțiune.
Avansurile lui stângace îl alarmează pe șef, care pleacă cu grupul.
La altitudine, temperaturile sunt mereu scăzute.
Acum, gerul revine în toată Siberia.
Pe alocuri, temperaturile vor scădea până la -60°C.
Apele lacului Baikal se acoperă de ghețuri.
În curând, stratul de gheață va avea aproape un metru grosime.
Zăpada acoperă munții și pădurile adormite.
Dar, pentru unele animale, distracția abia începe.
Mistreții.
Acestor animale cu păr aspru nu le pasă de frig.
Iarna au blană mai groasă, pentru a face față zăpezii.
Un disc cartilaginos le transformă râtul într-o unealtă de săpat.
Sapă ușor în gheață sau zăpadă, dezgropându-și cina.
Mistreții sunt omnivori, deci mănâncă orice găsesc.
Așa ajută și ecosistemul, împrăștiind semințețele pe teritoriul lor.
Și purcelușilor le place hârjoneala, dar ei sunt sensibili la frig.
În cele din urmă, le va crește și lor o blană stufoasă.
În timp ce adulții ațipesc, mistreții tineri își pun curajul la încercare,
pregătindu-se pentru ocazia de a deveni masculi alfa.
Vor putea concura pentru femele abia când vor împlini cinci ani.
Până atunci, își vor îmbunătăți permanent abilitățile de luptă.
Vor rămâne cu grupul până la maturitate.
În timpul gerului,
suprafața lacului Baikal nu mai e plată, ci seamănă cu niște cristale sparte.
Straturile de gheață se mișcă și se rup.
Focile adulte își petrec iarna în apă, singure.
Dar, din aprilie, au companie.
Acesta e primul pui care iese la suprafață.
La focile de Baikal, înțărcarea e bruscă.
Mama se înfometează în timpul celor opt săptămâni cât hrănește puiul,
apoi îl abandonează la suprafață.
În curând și alți pui vor ieși la suprafață, pe gheață.
Acesta de-abia așteaptă să exploreze lumea.
Stratul de grăsime îi ține de cald atât la suprafață, cât și în apă,
unde, peșterile de gheață formează un adevărat paradis.
Dar reputația înfiorătoare a Siberiei e doar o jumătate a poveștii.
Regiunea e foarte frumoasă și foarte diversă, rivalizând cu orice loc de pe pământ.
Acest pământ rusesc cu munți și lacuri, păduri și câmpii,
poate fi descris printr-un singur cuvânt uimitor:
Siberia.
Traducerea © Pogăru'